Adaptarea Bubuloimare
Explorarea spatiului a inceput cu visarea. Mii de ani in care oamenii sau uitat pe
bolta cereasca si s-au intrebat,
"Cum a inceput asta ? Ce altceva mai e acolo ?"
Primele raspunsuri au fost date in mitologie si poezie.
Acum, ele sunt cautate cu ajutorul tehnologiei din era spatiala.
Si in timp ce fiecare misiune ne sporeste cunostintele,
ne conduce imaginatia din ce in ce mai departe.
Cum a luat nastere viata ? S-a intamplat de mai multe ori in Univers ?
Raspunsul ar putea fi pe Marte.
RATACIND PE MARTE
Astazi Marte e pustiu, uscat si searbad.
Si la prima privire, are putine in comun cu planeta noastra.
Totusi de pe orbita, vedem ceea ce pareau a fi lacuri si canioane uscate.
Indicii ca acum trei sau patru miliarde de ani,
Marte ar fi putut fi mai umed si mai mult asemanator Terrei.
Si devreme ce viata a inflorit aici pe Pamant, intrebarea e :
S-a intamplat vreodata si pe Marte ?
Pentru a raspunde acesti intrebari,
laboratorul de propulsie al NASA a infiintat o echipa
de oameni de stiinta si ingineri a caror misiune era
sa descopere daca Marte a avut vreodata
cele necesare pentru sustinerea vietii.
Un geolog si astronom de la Universitatea Cornell,
Steve Squyres, a fost ales pentru a conduce echipa de cercetatori.
In calitate de cercetator principal, el avea sa conduca cautarile echipei pentru
pentru resurse esentiale vietii : apa.
Lucrez la intrebarea daca exista apa pe Marte de 28 de ani.
Nu poti afla ceea ce-ti trebuie dintr-un telescop. Trebuie sa fii geolog.
Un geolog e un fel de detectiv la scena crimei.
Ceva s-a intamplat aici cu mult timp in urma, ce s-a intamplat ?
A fost cald ? A fost umed ? Ar fi putut viata sa existe acolo ?
Cheia e in indicii, iar indiciile sunt in pietre.
Pe Pamant, un geolog poate gasi o piatra interesanta,
o poate sparge cu un ciocan si se poate uita ce are inauntru.
Dar inca nu suntem pregatiti sa trimitem geologi umani pe Marte.
Asa ca a trebuit sa construim un robot geolog.
Iar singurul loc in care se putea face era in laboratoarele NASA
unde lucreaza unii din cei mai inventivi ingineri din tara.
Este vorba despre un robot. Un rover care poate merge pe Marte,
ateriza pe suprafata, se poate uita in jur, apoi sa plece
ducand cu el tot ce are nevoie :
camere, instrumente, echipament de comunicatii. Totul.
Ceva ce poate analiza interiorul rocilor si care ne poate spune
ce indicii detin acele roci.
Pentru mine, acest loc e aproape sacru.
Acesta e locul unde roverele noastre sunt asamblate pentru ultima oara
inainte de-a parasi aceasta planeta.
Tot ce facem in aceasta camera trebuie sa fie perfect.
Peste 4000 de persoane au lucrat la aceasta misiune.
Pentru fiecare piesa din acest aparat de zbor, pana la cea mai mica,
a fost undeva o persoana care a conceput-o, care a dezvoltat-o.
Care a transformat-o dintr-un concept in ceva real.
I-au luat trei ani acestei echipe pentru a concepe, construi si testa aceste rovere
si inca mai avem treaba.
Putem face lansarea doar cand cele 2 planete sunt aliniate corespunzator,
iar asta e peste doar doua luni.
Dar mai avem de desfasurat teste. Lucram in ture.
Aproape ca lucram 24 de ore din 24 si nu stim daca vom reusi.
Nu exista nimeni care sa poata cuprinde totul si sa spuna
"Inteleg tot ce e legat de acest vehicul."
A depasit limitele mintii noastre.
Acest rover e mai mult decat un geolog hoinar.
Acest rover trebuie sa fie si o nava spatiala.
Trebuie sa zboare de pe Pamant pe Marte.
In plus, trebuie sa controleze foarte subtil si repede timpul de desfasurare
al tuturor proceselor pe masura ce intra si aterizeaza vehiculul.
A trebuit sa indesam toata informatia si capacitatea in
acel mic vehicul pe sase roti de-acolo,
ca sa poata ajunge de unul singur in siguranta.
Eu o numesc "Nava Origami", ceea ce inseamna ca chiar e
o serie complicata de plieri.
A trebuit sa facem gauri in talpile de aterizare ca sa facem loc pentru roti.
A trebuit sa inghesuim totul in aceste forme complicate pentru a face acest sistem
sa incapa in acest tetraedru.
E frumos, dar cu un pret, iar acel pret, in cazul nostru, e complexitatea.
Au avut loc misiuni spre Marte inca din anii '60.
Au fost cu zecile. Dar doua treimi din ele au esuat.
Marte e un adevarat cimitir al navelor spatiale.
O nava spatiala trebuie sa calatoreasca
in jur de 450 de milioane de kilometri pana pe Marte
cu o viteza de aproximativ 95,000 km pe ora.
Dar tot dureaza 7 luni pentru a ajunge acolo.
A incerca sa aterizam perfect de la asa o distanta
e ca si cum am arunca o minge de baschet
din Los Angeles in New York astfel incat
sa treaca prin cos fara sa atinga marginile.
Cea mai mica eroare din partea noastra ar putea periclita intreaga misiune.
Doua din ultimele trei misiuni spre Marte au fost un esec.
O nava a ars in atmosfera lui Marte,
iar cealalta s-a prabusit.
De data asta, NASA a decis sa trimita doua nave identice
pentru a ne dubla sansele de reusita.
Cele doua rovere se numesc Spirit si Opportunity.
Roverele au doua personalitati foarte diferite.
Erau diferite inca din stadii avansate, cand eram la inceput cu constructia.
Spirit era cel buclucas.
Fiecare test intreprins, parea sa fie intreprins pe Spirit
si prima oara cand incerci ceva de obicei nu functioneaza.
Asa ca faceam testele astea pe Spirit si esuau si incercam sa reparam lucrurile
si mai faceam un test si esua si acela.
Cand am ajuns la Opportunity,
invatam unele lucruri iar treburile mergeau mult mai usor.
Cea mai mare problema era ca
am subestimat marimea si greutatea roverelor
Odata ce-am realizat cat de mare trebuiau sa fie,
am realizat si faptul ca sistemul de aterizare pe care voiam sa-l folosim
nu le putea aduce la sol intregi.
Pe masura ce roverul devenea mai greu, trenul de aterizare devenea mai greu.
Pe masura ce acesta devenea mai greu si cochilia devenea mai grea.
Intreaga nava devenea mai grea, din ce in ce mai grea.
Chiar de la inceputul misiunii, nimic nu parea sa mearga bine.
Airbagurile sunt la fel ca cele de la masina, dar mult mai scumpe.
Se umfla exploziv in jurul vehiculului si atenueaza aterizarea.
Prima oara cand le-am testat, s-au deschis si s-au dezumflat.
Stiam ca vor fi piedici.
Mereu le spun celor care se implica in anumite proiecte.
Aceleasi lucruri probabil ca au patit si Lewis si Clark si
Capitanul Cook in misiunile lor de explorare.
Cert este ca vor fi piedici.
Trei... doi... unu.
Roverele trebuie sa aterizeze folosind o parasuta supersonica.
Modelul de parasuta care credeam ca va functiona s-a rupt in bucatele.
Trenul de aterizare era asa de greu incat parasuta nu mai facea fata.
Practic, nu mai aveam timp si aveam doar un model de parasuta
care ar fi distrus nava la aterizare.
A trebuit sa construim un set cu totul nou de modele.
Nu mai putin de trei sau patru modele pe care a trebuit sa le testam
in cele trei luni care au urmat in cursa nebuna de a termina pana la lansare
Ramaneam fara bani si fara timp.
Caderea a avut succes.
Da.
Vezi tu, faptul ca parasuta a explodat... nu e un lucru bun.
As prefera sa se intample aici decat in orice alt loc.
Marte.
Exact.
Asa e. Din pacate, strict vorbind, parasuta care tocmai a explodat
era cea pe care voiam s-o trimitem pe Marte.
Marte e un loc dur pentru o aeronava.
Temperatura medie e de -60.
Noapte ajunge pana la -100.
Se pot produce furtuni de nisip care uneori intuneca cerul cu lunile.
Dar daca roverele reusesc, ne vor oferi experienta
prezentei pe Marte.
Ne vom putea uita in zare si vom spune, "Da as vrea sa merg acolo,"
si apoi chiar sa mergem acolo sa vedem ce gasim.
Bratul roverului are aceleasi dimensiuni ca ale unui brat uman cu umar,
cot si incheietura. Bratul se aduna strans sub partea din fata a vehiculului
pentru momentele cand se deplaseaza. Dar cand ajungem la o roca de examinat,
bratul se desface si se intinde folosindu-se de toate incheieturile
pentru a plasa instrumentele pe o roca si pentru a incepe sa le studieze.
Mana are patru degete. Unul e microscop, doua sunt spectrometre
ca sa ne spuna in detaliu din ce sunt facute rocile.
Iar al patrulea se numeste RAT.
The Rock Abrasion Tool. Unealta de Razuire a Rocilor
MARTE
Pentru a examina rocile, trebuie sa ajungem la ele,
iar Marte are foarte multe denivelari.
Asa ca pentru a face fata acestora inginerii nostri au inventat ceva numit
sistemul de suspensie rocker-bogie.
E un model foarte inteligent care permite fiecareia
din cele sase roti sa treaca peste o piatra in mod independent
roverul in sine de-abia miscandu-se.
Bun. Veniti incoace. Stati deoparte. Uitati-va
Stati la distanta pentru ca o sa inceapa imediat sa se miste.
Uitati-va la roti. Acum uitati-va.
E mai mult decat o simpla misiune.
Vedeti asta ?
Scopul final e de a trimite oameni pe Marte.
Dar prima persoana care va pasi pe Marte nu e astronaut astazi.
E cineva la liceu. Sau la scoala generala.
Se roteste pe loc, apoi cand se pozitioneaza cum trebuie,
o sa-l ghidam spre spate.
Am investit asa multa munca... atatia ani...
atatea sperante si vise in aceste rovere.
Si cand te gandesti la ceea ce fac,
ce cursa o sa faca in racheta, drumul prin spatiu,
cum va fi cand se va deschide parasuta
la viteza de Mach 2 intrand in atmosfera de pe Marte...
Stai langa acest mic robot si-ti dai seama ca va petrece o eternitate
pe suprafata altei lumi. Chiar se duce pe o alta planeta.
Si odata dusi, asta e. Dupa lansarea roverelor,
n-o sa le mai vedem niciodata cu proprii nostri ochi.
Am facut tot posibilul sa le pregatim pentru pericolele pe care le vor infrunta.
Dar va fi foarte greu sa ne luam ramas-bun.
NASA
Spirit va fi lansat primul, apoi Opportunity, 3 saptamani mai tarziu.
Marte si Terra orbiteaza in jurul Soarelui asa ca sunt intr-o miscare continua
relativa una fasa de cealalta. Odata la 26 de luni,
apare un scurt interval cant planetele sunt aliniate corespunzator.
In acel moment si numai atunci, avem destul combustibil ca sa reusim.
Asa ca asta e singura sansa.
Nu pornim motorul rachetei ca sa mearga pana pe Marte.
Nu-i nevoie. Doar plasam aeronava pe traiectoria
spre Marte si o lasam sa mearga sapte luni si
450 de milioane de kilometri pana cand ajunge la planeta.
Odata impinsa pe drumul spre Marte de vehiculul de lansare
trebuie sa-si mentina orientarea catre Soare si trebuie sa poata
sa-si corecteze orientarea si directia ca sa ajunga pe Marte
si sa aterizeze intr-un loc foarte, foarte mic de pe Marte pe care il vizam.
Deci toate astea trebuie sa se petreaca pe parcursul calatorie de sapte luni.
SAPTE LUNI DUPA LANSARE
ZIUA ATERIZARII LUI SPIRIT
Adevarata provocare incepe la planificare.
Marte e atat de departe incat un semnal radio
are nevoie de 10 minute ca sa parcurga distanta
dintre Marte si Pamant. Dar trec doar sase minute din momentul in care
intri in atmosfera lui Marte pana cand
atingi suprafata.
Asa ca nu putem face nimic ca sa ajutam la aterizare.
Roverele sunt pe cont propriu, iar noi suntem doar observatori pasivi, interesati
in asteptarea unui semnal radio care indica daca au supravietuit sau nu.
Nu va fi o problema. Temperatura actuala e de aproximativ 0 grade Celsius
care e aproape de limita, limita care permite zborul.
Aterizarea unei nave pe Marte e un lucru foarte complicat.
Sunt asa de multe lucruri care pot merge prost.
Computerul de zbor trebuie sa stie in mod sigur
momentul corect pentru deschiderea parasutei.
Daca o deschide prea sus, cand se deschide, fortele vantului
o vor face bucatele.
Daca deschidem parasuta la o altitudine prea joasa, nu se va deschide la timp
si se va zdrobi de pamant.
Smecheria e ca de fiecare data cant apare un eveniment critic,
parasuta se deschide, scutul termic se deschide si schimbam frecventa
semnalului radio.
Asa ca Polly sta la consola ei si cauta aceste frecvente schimbatoare
si cand cifrele se schimba, stie ca acest eveniment s-a intamplat.
Acel eveniment s-a intamplat.
Directorul de zbor, Jason Willis,
raporteaza ca toate sistemele sunt in regula
si se poate incepe aterizarea. Avem mai putin de 11 minute
si 48 de secunde pana la aterizarea in craterul Gusev
in emisfera sudica de pe Marte
Intrare in atmosfera in trei... doi... unu.
Tocmai a trecut un minut de la intrarea in atmosfera.
Altitudine : 200 de kilometri.
Viteza : 19,000 km pe ora.
Acum suntem la o altitudine de 120 de kilometri
si ne deplasam cu o viteza de 19,500 km pe ora.
Parasuta se va deschide in 5 secunde. Patru... trei... doi... unu... acum.
Asteptam confirmarea ca parasuta s-a deschis.
Parasuta a fost detectata.
Scutul termic a fost inlaturat.
Aeronava raporteaza ca scutul termin intr-adevar s-a desprins...
Aeronava raporteaza ca s-a separat. Se deplaseaza cu o viteza de
280 de kilometri pe ora. Suntem aproape de viteza terminala.
Porniti rachetele de oprire la semnalul meu. Acum.
In acest moment, ar trebui sa fim pe pamant.
Orice semnal pe care-l primi de-acum incolo indica faptul ca vehiculul e bine,
la sol si sare.
Aeronava trebuie sa supravietuiasca tuturor sariturilor
pentru ca aterizarea sa fie un succes.
Momentan niciun semnal.
Asteptati.
Semnalul este intermitent.
Momentan nu primim niciun semnal.
Asa. Am primit un semnal intermitent care indica faptul ca saream.
Totusi nu avem inca vreun semnal de la aeronava.
Va rog sa asteptati.
Au trecut aproximativ 10 minute de la aterizare.
Vehiculul ar fi trebuit sa se opreasca deja.
Statiile de la Goldstone si Canberra inca mai cauta semnalul.
L-au vazut.
Ce vedem acolo ?
Am primit semnalul !
Primul lucru pe care trebuie sa-l facem dupa aterizare
e sa deschidem panourile solare
catre Soare ca sa ne alimentam cu energie. Astfel vom incarca bateriile.
Dupa asta, putem activa camera pentru ca roverul sa poata vedea
si putem scoate antena ca sa poata comunica cu noi.
Primele noastre imagini de pe Marte !
Ia uitati acolo ! E o imagine cu vehiculul nostru.
Nu ne-am fi putut gandi ca vom primi imagini atat de repede si atat clare,
atat de pline de succes si la fel de multe.
Doamnelor si domnilor, Marte.
L-am trimis pe Spirit la Craterul Gusev, un crater din platourile sudice ale lui Marte.
Are 160 de kilometri diametru.
Este special pentru ca in el se goleste un gigantic canal sapat de apa.
Asadar Gusev e o gaura in pamant cu un rau secat curgand in el.
Trebuie sa fi fost un lac in acest crater candva.
L-am trimis pe Spirit acolo in cautarea de sedimente.
In cautarea de roci sedimentare care s-au depus cu mult timp in urma.
Odata aterizati, cred ca cea mai infricosatoare parte a misiunii
a fost despachetarea initiala a roverului.
Sunt asa multe dispozitive si arcuri si motorase si balamale si zavoare
care trebuie sa functioneze perfect, in caz contrar esti terminat.
Odata ce totul e despachetat, putem incepe sa ne uitam in jur.
Ne putem uita in zare cu ajutorul camerelor si a spectometrului infrarosu
si putem invata multe de la o distanta de 50 sau 100 de metri
despre cum arata sau din ce sunt facute rocile.
Apoi, daca vedem una care are textura
sau compozitia care ne pare interesanta, putem merge pana la ea
sa o verificam in detaliu.
Pentru mers, roverul are niste camere ca niste ochi bulbucati pe care-i foloseste
pentru a face imagini terenului din fata lui.
Au lentile cu unghiuri mari
care asigura un fel de perspectiva ca prin ochii unui peste.
Spirit foloseste aceste imagini
pentru a decide singur cum sa mearga.
Va merge inainte apoi se va uita la o roca si va spune,
"E prea mare, trebuie s-o ocolesc." Sau poate va fi un loc neted
si va merge mai departe.
Dar putem programa diferite nivele de curaj sau frica
in rover, spunandu-i cat de agresiv ar trebui sa fie
in functie de cat de periculos
credem noi ca e terenul.
Roverele astea sunt atat de complicate,
incat dureaza ore-ntregi pentru a da un set de comenzi in mod corect.
Asa ca atunci cand le operam,
in mod normal le vom trimite comenzi o singura data pe zi.
Aceasta a fost prima roca la care ne-am uitat. Am numit-o Adirondack.
Cand o roca sta pe suprafata unei planete, poate suferi alterari cauzate de vreme.
Cand e expusa luminii solare sau umiditatii sau vantului, suprafata rocii
poate fi modificata, iar dovezile formarii sale pot fi distruse.
Asa ca pentru a ajunge la indiciile necesare, trebuie sa ajungem in roca
sub suprafata alterata.
Cheia intelegerii lui Adirondack era unealta de razuire.
RAT ne da posibilitatea sa sfredelim o roca, pentru a expune dovezile
nealterate din interior.
Asadar am dat o gaura in Adirondack apoi am analizat-o cu tot ce-aveam.
Am privit-o cu camere, cu spectometre,
am privit-o si cu microscopul. Adirondack e o bucata de lava.
Nu e o roca sedimentara. Si toate celelalte roci de langa
erau si ele din lava. Asta a fost o mare dezamagire.
Am venit la Craterul Gusev in cautarea de sedimente depuse
cu mult timp in urma intr-un lac, dar am gasit lava. Roca vulcanica.
Roca sedimentara trebuie sa fie acolo, dar a fost ingropata sub lava
si nu putem ajunge la ea.
Cand ne-am dat seama ca n-am aterizat pe chestiile pe care le doream,
am decis ca trebuie sa mergem in alt loc. La aproximativ 2 kilometri distanta
este un grup spectaculos de coline numit Dealurile Columbia.
Nu trebuie sa uitam ca Spirit a fost proiectat sa mearga doar 600 de metri
in intreaga sa viata.
Asa ca am plecat spre colinele acelea fara sa stim daca vom reusi vreodata.
Intre timp, de cealalta parte a lui Marte, Opportunity era pe cale sa aterizeze.
Cand Opportunity a aterizat la Craterul Eagle,
a fost un salt interplanetar de 550 de milioane de kilometri.
Ne-am oprit din mers chiar in fata unei fasii de roca-mama cu straturi.
Roca-mama e un adevar geologic.
Opportunity a aterizat in fata cartii de istorie martiene.
Cand am pornit vehiculul si ne-am uitat la solul din fata noastra,
am vazut ca era plin de ceea ce pareau a fi margele.
Un numar infinit de chestii mici si rotunde.
Ne-am scos microscopul, l-am intins
si ne-am uitat in detaliu la sol, iar poza rezultata a fost uimitoare.
Erau sfere perfecte. Nu voi uita cat voi trai
cum m-am simtit cand am vazut acea prima imagine.
Cand am ajuns la afloriment si l-am privit indeaproape, am realizat
ca sferele sunt bagate in roca, ca afinele dintr-o briosa.
Roca se erodeaza, iar "afinele" cad.
Si se rostogolesc pe sol.
Se pare ca "afinele" sunt facute din hematite,
un mineral care pe Pamant se formeaza adesea in apa lichida.
Apoi am gasit jarosit, un mineral care nu se putea forma
fara sa fi fost apa in roca. Deci era apa subterana aici.
Cea mai importanta descoperire a fost gasirea de valurele in roci.
Valurele stravechi care s-au format cand apa a curs peste nisipurile lui Marte
cu miliarde de ani in urma.
Deci nu era doar apa in subteran... era apa si la suprafata.
Opportunity a descoperit ca in acest loc cu miliarde de ani in urma,
Cl mai probabil, Marte a fost o planeta locuibila.
A fost un loc care, pentru o perioada,
a fost potrivita pentru anumite forme de viata.
Decenii intregi de munca au rezultat cu aceasta descoperire.
Cu miliarde de ani in urma au existat ici colo balti putin adanci.
Nu va ganditi la un ocean, ganditi-va la intinderi de sare.
Si e posibil ca apa sa nu fi fost de un azuriu frumos.
De fapt, e posibil sa fi fost atat de acida incat putea dizolva fierul din roci
in balti de un rosu aprins sub cerul purpuriu al lui Marte.
Toate descoperirile pe care Opportunity le-a facut legat de apa
s-au intamplat in primele sase saptamani ale misiunii.
Totul a decurs cum trebuie pentru roverul acela.
Eu ii spun lui Opportunity "Little Miss Perfect".
Opportunity aterizeaza intr-un loc, iar dovezile sunt fix acolo.
Mersul e ca intr-o parcare. Totul e perfect.
Spirit, roverul nostru care munceste din greu aterizeaza
intr-un loc ingrozitor si ostil pe un platou de lava la 2 kilometri
de cele mai apropiate roci interesante si trebuie sa se zbata timp de cinci luni
doar pentru a-si incepe misiunea.
Spirit a trebuit sa munceasca pentru tot, chiar a trebuit sa urce un munte pe Marte.
Folosim energia solara pentru a opera vehiculul
si pentru a incarca bateriile. Asa ca panourile solare sunt esentiale.
In drum spre Dealurile Columbia,
panourile solare ale lui Spirit se acopereau cu praf.
Ajungeam in punctul in care Spirit pur si simplu era pe cale sa moara.
Apoi, intr-o zi minunata, am urcat pe creasta unui deal unde
am fost batuti de mai multe rafale de vant care au curatat panourile solare.
Era ca si cum am fi avut un rover nou-nout. Spirit a urcat sus pe Dealurile Columbia
si a inceput sa gaseasca lucruri diferite de tot ceea ce mai vazuseram.
Erau depozite de sare in dealuri si erau roci
care in mod clar fusesera alterate de apa.
Au fost necesare luni intregi de munca si lupta,
dar Spirit ne-a aratat pana la urma ca era apa pe ambele parti ale planetei.
Ne-a dat exact ceea ce aveam nevoie.
Aceste rovere au fost proiectate sa reziste 90 de zile martiene
si deja au facut mul mai mult de atat. Au dezvoltat personalitati.
Sunt cai de munca. Ne spun, "Fortati-ne. Spuneti-ne sa facem mai multe.
Putem merge mai departe, mai repede." Asa ca am cerut mult mai multe
decat pentru ce au fost ele proiectate. Si spre uimirea noastra, au reusit.
Nu stim ce va omori aceste rovere; imbatranesc, motoarele se mai strica,
se termina lubrifiantul din motor, rotile s-ar putea opri din rotit.
Habar n-avem ce se va intampla.
Dar nu vor rezista o vesnicie. Si pe masura ce praful continua sa cada,
panourile solare se murdaresc din ce in ce mai tare.
In timp, s-ar putea ca intr-o buna zi sa nu mai putem
incarca destul bateriile ca sa mentinem roverul cald pe timpul noptii.
Si daca se intampla asta, roverul se va raci prea tare.
Si intr-o dimineata, pur si simplu nu se va mai trezi.
Spirit si Opportunity ne-au aratat ca odata, cu intre 3 si 4 miliarde de in urma,
Marte a avut ingredientele esentiale pentru viata.
Asa ca urmatorul pas e sa cautam dovezi
ale vietii insesi. Acum avem un singur exemplu, pe noi.
Noi am putea fi singurii. Pur si simplu nu stim.
Dar daca se poate demonstra ca
viata s-a dezvoltat de doua ori intr-un sistem solar,
apoi se ia in considerare multitudinea de sisteme solare existente,
nu e nevoie de un exercitiu de imaginatie prea greu pentru a crede ca
viata ar putea fi un fenomen obisnuit de la un capat la celalalt al Universului.
Roverele noastre au mers mai departe, mai tare
si mai mult decat chiar si noi, creatorii lor,
am crezut ca e posibil. Au realizat o munca eroica.
Dar intr-o buna zi nu vom avea nevoie de roboti.
Intr-o buna zi, vor fi oameni pe suprafata lui Marte
si urme de cizme peste cele de roti.
Aceasta misiune ne-a pus pe o mare traiectorie pentru a invata
mai multe despre Marte si despre noi insine.
Dar acum, Spirit si Opportunity inca mai hoinaresc pe Marte.
Nu doar ca ne-au depasit cele mai nebunesti vise.
In multe feluri, ele chiar sunt cele mai nebunesti vise ale noastre.
Adaptarea Bubuloimare